Katsojien tuki mahdollistaa tämän ohjelman.
Tue PBS-asemaasi.
TOISTA MAAILMANSOTAA KÄYTIIN TUHANSISSA PAIKOISSA,
LIIAN MONISSA VAIN YHTÄ TARINAA VARTEN.
KERROMME NELJÄN AMERIKKALAISEN KAUPUNGIN TARINAN,
JA MITEN NIIDEN ASUKKAAT KOKIVAT SODAN.
Taistelun kuluessa -
otimme 18 tai 19 saksalaista sotavankia.
Noin 24-vuotias nuorimies kääntyi puoleeni,
ja kysyi -
täysin vailla korostusta:
"Mistä olet kotoisin?"
Sanoin olevani Yhdysvalloista.
"Mistä päin Yhdysvaltoja?"
Vastasin olevani koillisesta.
"Mistä siellä?"
Sanoin olevani Connecticutista.
"Mistä päin Connecticutia?", hän intti.
Sanoin olevani Waterburysta, Connecticutista.
Hän sanoi: "Aivan, Waterbury.
Naugatuck- ja Mad River -jokien yhtymäkohdassa."
Alue täytyy tuntea.
Naugatuck on melko merkittävä joki,
mutta Mad River on pieni puro,
jonka yli voi hypätä ilman suurempaa vaivaa.
Jos joku tietää sen... Olin hämmentynyt.
Kysyin, kuinka hän saattoi tietää sen.
Hän sanoi -
olleensa koulutettavana hallintoon.
Minä kysyin minkä hallintoon.
Hän sanoi: "Vallattujen alueiden hallintoon."
Vereni kylmeni.
En voinut kuvitella, että Hitler,
edes villeimmissä unelmissaan -
olisi ajatellut -
että Euroopan lisäksi -
hän kontrolloisi myös Amerikkaa.
Mitään omaa ei ollut mukana.
Kaikki piti vähentää vain olennaiseen,
koska kaikki piti kantaa itse.
Kun marssimme kauhusta toiseen...
JALKAVÄKI
...pidin jaloissani raskaita saappaita,
koska maa oli aina märkä tai jäässä.
Kaksi paria villasukkia.
Taskuissani oli ehkä muutama ruoka-annosrasia.
Hammasharjaa ei ollut. En käynyt suihkussa kuuteen kuukauteen.
Alusvaatteita ei ollut vaihdettavaksi.
Ei lainkaan vaatteita vaihdettavaksi kuukausiin.
Kannoin makuupussiani köydenpätkässä olallani -
kuin kulkuri.
Siinä kaikki, mitä minulla oli.
Yli 16 miljoonaa amerikkalaista palveli -
sodan aikana.
Suurin osa heistä ei joutunut taisteluihin.
Jalkaväki edusti -
vain neljäätoista prosenttia joukoista.
Mutta missä he taistelivatkin,
Pohjois-Afrikassa tai Etelämerellä -
tai Länsi-Euroopassa,
jalkaväki kävi suurimman osan taisteluista -
ja kärsi seitsemän kymmenestä kaatuneesta.
He kärsivät vaikeuksia ja kauhuja,
joihin mikään koulutus ei olisi voinut heitä valmistaa.
Siihen tottuu.
Olin kuopassa puolitoista tuntia,
tai siltä se ainakin tuntui,
kuolleen saksalaisen kanssa.
Se on outo tunne.
Mutta silloin oli niin -
huolissaan itsestään, ettei sitä paljon ajattele.
Todella kauheisiin näkyihin -
tottuu ja kovettuu.
Se alkaa huolestuttaa.
"Hitsi.
Näin, kuinka tuttu kuoli tänään -
ja hänen ylitseen ajettiin tankilla, kauhea sotku,
eikä se tuntunut juuri missään."
Mutta viikko sodan jälkeen -
näin auto-onnettomuuden,
ja se tuntui yhtä kauhealta kuin ennen sotaa.
"WATERBURYN OMAT" POISSA KAKSI VUOTTA
Vuoden 1944 joulukuuhun mennessä amerikkalaiset olivat väsyneet...
VIELÄ VUOSI PALVELUKSESSA
...siihen, että miehet olivat poissa jo kolmatta vuotta.
UUSI KERSANTTI
Kaiken piti olla jo ohi Euroopassa.
Linjojen takaa sotaa johtaneet kenraalit -
olivat ennustaneet voittoa jo kuukausia.
Sitä ei vain tullut.
Tyynellämerellä -
amerikkalaisten eteneminen oli ollut hidasta ja kallista.
Vihollinen ei aikonut antaa periksi.
Pienellä vulkaanisella saarella nimeltä Iwo Jima -
merijalkaväki kohtaisi kauhean kokeen.
Minnesotan Luverne,
Connecticutin Waterbury,
Kalifornian Sacramento, Alabaman Mobile -
sekä muut kaupungit yrittivät kestää -
sähkeiden virran ja lehtien otsikot,
jotka kertoivat menetyksistä.
Kaikki vaikutti loputtomalta ja kestämättömältä.
ON KAATUNUT
Heidän poikansa merten takana kärsivät tietysti enemmän.
Heille ei ollut vaihtoehtoja.
Piti vain taistella ja yrittää pysyä elossa.
Ray Leopold, asuntolainojen välittäjä Waterburysta,
oli koulutettu tappamaan ihmisiä.
Hän huomasikin pelastavansa heitä.
Burnett Miller, varakkaan sacramentolaisperheen ainoa lapsi,
joutuisi keskelle suurinta -
ja odottamattominta länsirintaman taistelua.
Quentin Aanenson Luvernesta -
oli jakanut kuolemaa taivaista,
ja saisi nyt kohdata sen maan pinnalla.
Yksitoistavuotias Sascha Weinzheimer,
japanilaisten sotavanki, joka unelmoi siitä,
että hänen maailmansa palautuisi ennalleen,
kokisi elämänsä onnellisimman päivän.
Ampumisen tai tulituksen kohteeksi joutuminen on pelottavaa.
Sitä vain toivoo, että se menee ohi.
Kun tykistö liittyy mukaan, alkaa miettiä,
minkä alueen se kattaa ja toivoo, ettei se osu.
Toivoimme, että he vain vaihtaisivat kivääreihin.
Kun luoti viheltää pään ohi...
Silloin tietää, että se on henkilökohtaista.
Paras siirtyä pois tieltä.
Kesästä 1944 lähtien Hitler oli suunnitellut salaa -
massiivista vastahyökkäystä,
jolla oli tarkoitus hajottaa ja tuhota liittoutuneiden joukot -
ennen kuin ne etenisivät syvemmälle Saksaan.
Hänen kohteenaan olivat Ardennit,
metsäinen vuoristo Belgiassa ja Luxemburgissa.
Saksan joukot olivat edenneet sen halki Ranskaan -
kahdesti aiemmin, vuosina 1914 ja 1940.
Se oli heikosti puolustettu.
Saksan joukot hyökkäisivät amerikkalaisten läpi,
kiirehtisivät Antwerpeniin, katkaisisivat brittiarmeijan yhteydet -
ja ajaisivat sen mereen.
Suuri osa Hitlerin komentajista piti suunnitelmaa hulluna.
He olivat menettäneet jo lähes neljä miljoonaa miestä.
Polttoainetta oli liian vähän kulkuneuvojen käyttöön.
Ennen niin mahtava Luftwaffe oli suurelta osin tuhottu.
Mutta Hitler oli leppymätön.
"Tuleva taistelu päättää,
elämmekö vai kuolemmeko."
Kaikki kykenevät 16 - 60-vuotiaat saksalaismiehet -
saivat nyt astua palvelukseen.
Kaksikymmentäviisi uutta divisioonaa -
nimitettiin "kansan jalkaväeksi".
Kaksisataaviisikymmentätuhatta tuoretta miestä, vankeja ja sairaita,
vanhoja miehiä ja nuoria poikia -
ja värvättyjä miehiä vallatuista maista, jotka eivät puhuneet lainkaan saksaa.
Hyökkäykseen valmistautuminen vei aikaa -
ja vaati salassapitoa.
Hitler halusi varmistaa,
että talvikelit ja sankka sumu -
pitäisivät liittoutuneiden koneet maassa.
Luutnantti Tom Galloway Mobilesta oli divisioonansa kera -
mukana joukoissa,
jotka sattuivat olemaan asemissa Ardenneilla.
Olimme Luxemburgissa kokoontumassa uudelleen Hürtgenin metsän jälkeen.
Menetykset olivat olleet raskaita.
Divisioonalla oli noin 30 kilometrin rintama.
Alue oli hiljainen,
eikä mitään tapahtunut. Ammuin 25 kertaa päivässä.
Menin paikalle aamulla, ja ammuin yhden kerrallaan.
Halusin heidän tietävän, että olimme siellä.
Ardenneilla oli vain neljä Yhdysvaltain jalkaväkidivisioonaa.
Kahdeksankymmentätuhatta miestä rintamalla,
joka oli noin 130 kilometriä pitkä.
Kaksi divisioonista ei ollut juuri kokenut taistelua.
Toiset kaksi, 4. divisioona ja Gallowayn 28. -
olivat kokeneet viikkojen epätoivoisen taistelun -
Hürtgenin metsässä.
Heidät oli lähetetty Ardenneille lepäämään.
Ray Leopold Waterburysta oli myös 28. divisioonassa.
Hänet oli koulutettu tarkka-ampujaksi.
Olimme Malmedy St. Vithissä -
pienessä Sevenig-nimisessä paikassa.
Siellä voi seistä yhdellä jalalla Ranskassa, toisella Belgiassa,
ja sylkeä Saksan puolelle.
Eräänä huurteisena aamuna usean tunnin vartiovuoron jälkeen -
Leopold nousi venyttelemään.
Saksalainen tarkka-ampuja ampui häntä vasempaan reiteen.
Olin sattumalta -
poiminut talteen saksalaisen lääkintämiehen laatikon -
muutamaa päivää aiemmin.
Hoidin oman haavani,
koska oma lääkintämiehemme oli tapettu.
Etsin saksalaisilla välineillä luodin.
Vedin sen pois.
Puhdistin haavan. Hoidin itseni.
Kaksi päivää myöhemmin, kun pääsin pataljoonan sairastuvalle,
kapteeni katsoi haavaa ja kysyi,
kuka sen oli hoitanut.
Sanoin tehneeni sen itse.
Sitten hän sanoi,
että aikoi ehdottaa minulle jotain.
Hän tekisi minusta lääkintämiehen.
En sen jälkeen kantanut enää asetta.
Huti!
Suurelta osin -
sota tuntui etäiseltä Ardenneilta katsottuna.
Miehet käyttivät sitä hyväkseen -
voidakseen levätä ja rentoutua.
Elämä oli niin hiljaista,
että jotkut kutsuivat sitä "haamurintamaksi".
Vain muutaman kilometrin päässä idässä -
piilossa puiden takana -
Hitlerin armeija teki viimeisiä valmisteluja -
yllätyshyökkäystä varten.
Oli merkkejä siitä, että jotain oli tekeillä.
Siviilit livahtivat linjojen läpi -
ja tiedottivat Saksan joukkojen kasvusta.
Tiedustelukoneet havaitsivat lääkintäjunia -
ja massiivisia tankkeja avovaunuissa.
Öisin sotilaat kuulivat moottorien jyrinää.
Tiesin, että teillä ei ollut lunta -
aamuisin.
Se tarkoitti, että niillä ajettiin öisin.
Tiedotin asiasta, mutten pitänyt sitä merkittävänä.
Liittoutuneiden päämaja ei kiinnittänyt huomiota.
Kenraali Omar Bradley oli vakuuttunut,
että Saksan armeija oli tuhottu.
Kello 5.30 joulukuun 16. päivänä -
tuhannet aseet alkoivat tulittaa.
Amerikkalaisten asemia pommitettiin -
tunnin ajan.
Muutamaa hetkeä myöhemmin vihollinen tuli esiin -
metsää peittävästä tiheästä sumusta.
Ja Ardennien rintama murtui juuri siinä.
Kun he ampuivat ensi kertaa,
se lähes osui minuun.
Siitä eteenpäin se vain paheni.
He tulivat sieltä -
suoraan päin.
Kaksikymmentä saksalaista jalkaväkidivisioonaa eteni -
80-kilometrisellä rintamalla. Neljännesmiljoona miestä.
Heidän perässään tuli 600 tankkia.
Läheisellä harjulla,
joka oli meistä alle kilometrin päässä,
oli häikäilemättömästi rivissä -
useita saksalaisia tankkeja.
Kuskit mustissa univormuissaan -
kuljettivat tankkeja pitkin polkuja,
jotka meidän mielestämme eivät mitenkään riittäneet tankeille.
Pieniä polkuja.
Mutta siinä ne olivat.
Jättiläismäiset tankit 88 mm kanuunoineen -
tulivat polkua jonossa.
Aalto aallon jälkeen saksalaisia.
Meillä oli yksi konekivääri, joka kaatoi heitä.
He vain jatkoivat tulemista, suoraan konekiväärin tuleen.
Mutta heitä oli aalloittain.
Saksalaiset tulivat amerikkalaisia päin -
ja työnsivät heidät taakse tai ympäröivät heidät.
Kuten Hitler oli toivonut, pilvet ja sumu -
pitivät liittoutuneiden koneet maassa.
Jotkut miehet pakenivat.
Vihollisten ympäröiminä, erossa toisistaan,
vailla ammuksia tai kykyä taistella vastaan,
toisten oli pakko antautua.
Yli 10 000 miestä.
Useimmat hädin tuskin pärjäsivät.
Virkailijat ja rekkakuskit, jotka eivät ennen olleet ampuneet,
olivat nyt taistelun keskellä.
Jotkut upseerit toimivat liikennepoliiseina.
He yrittivät palauttaa järjestyksen tukkeutuneille teille.
AMERIKKA ENSIN
Jossakin vaiheessa -
yritin miettiä taktiikkaa.
Rehellisesti sanoen ajattelin,
että nuorempana tykistöupseerina -
olisin vain tarkkailija -
eikä minun tarvitsisi huolehtia taktiikasta.
Minä päädyin olemaan komennossa ja mietin,
miksi nukuin taktiikkakoulutuksen läpi.
Siitä sai miettimistä.
Saksalaiset jatkoivat etenemistä.
Joulukuun 17. päivä -
SS-panssariyksikkö väijytti amerikkalaisen kulkueen -
pienen Malmedy-nimisen kylän lähellä.
He vangitsivat ja riisuivat aseista 150 miestä -
ja ampuivat sitten ainakin 86.
He teurastivat myös lukuisia belgialaisia siviilejä.
Uutinen surmista levisi nopeasti amerikkalaisten keskuudessa.
Archie Costran oli kersanttimme.
Hän tuli tunnin sisällä luokseni -
kertomaan, mitä oli tapahtunut Malmedyn joukkomurhassa -
vain kolmen kilometrin päässä.
Hän sanoi, että jos jään kiinni -
ja minut tunnistetaan juutalaiseksi, en jää henkiin.
Hän ehdotti, että tekisin samoin kuin hän.
"Ota tuntolevysi isoine H-kirjaimineen -
ja kääri se kätesi ympärille. Pane hanska takaisin päälle.
Jos joudut antautumaan,
kun nostat kätesi, heitä hanska pois -
ja tuntolevy sen mukana,
ja astu sen päälle lumessa."
Pidin tuntolevyä käteni ympärillä seuraavat 12 päivää.
Saksalaiset onnistuivat lyömään itsensä läpi keskeltä -
ja levittäytyivät 80 kilometrin rintamakiilaan.
Se muodosti pullistuman liittoutuneiden rintamassa.
Amerikkalaiset onnistuivat pidättelemään leviämistä -
pitämällä kiinni kahdesta kylästä.
St. Vith pohjoisessa ja Bastogne etelässä.
Yksikkö tiivistyi, ja me pysyimme aloillamme.
Kestimme muutaman päivän -
ennen kuin piti vetäytyä.
Vetäydyimme ja tulitimme.
En tiennyt sitä silloin,
mutta yritimme ilmeisesti suojella Bastognea.
En ollut kuullutkaan Bastognesta.
En tiennyt, että sellainen paikka oli olemassa.
Mutta me yritimme suojella Bastognea.
BASTOGNE - BELGIA
Pikkukaupungin kautta kulki seitsemän säänkestävää tietä.
Liittoutuneiden tärkein päämäärä -
oli estää saksalaisia kontrolloimasta teitä.
Minua pyydettiin käymään tiedustelureissulla. Se oli virhe.
Raportoin, että saksalaisten tankit olivat tulossa.
Kuulin heidän puhuvan. "Puhutko sinä saksaa?"
Oli pakko perääntyä.
Mutta se oli liian myöhäistä.
Tom Galloway miehineen oli piiritetty.
He piiloutuivat taloon.
Saksalaiset toivat tankin -
ja ampuivat talon huonoon kuntoon.
Vailla vaihtoehtoja Galloway antautui.
Sitä ei koskaan usko jäävänsä kiinni.
"Ei niin minulle tapahdu."
Hänet lähetettiin muiden kanssa syvälle Saksaan,
vankileirille 65 kilometriä Frankfurtista itään.
101. maahanlaskudivisioona käskettiin pitämään Bastogne hallussa,
kunnes muut vahvistukset saapuisivat.
Ensimmäisen armeijan osastoja siirtyi etelään metsää kohti.
Kenraali Pattonin kolmas armeija -
aloitti ryntäyksen pohjoiseen.
Tarkoituksena oli auttaa Bastognea, ennen kuin se jäisi vihollisen haltuun.
Saksalaiset ympäröivät kaupungin ja pommittivat sitä.
Piiritetyt amerikkalaiset -
olivat lähes vailla ammuksia, ruokaa -
ja lääkkeitä.
Joulukuun 22. päivänä saksalaisupseerit lähestyivät valkoisen lipun alla -
amerikkalaisten komentajaa Bastognessa.
Hän oli 101. maahanlaskudivisioonan kenraali Anthony McAuliffe.
Upseerit sanoivat, että tilanne oli toivoton.
Kaupunki oli piiritetty.
He vaativat amerikkalaisia antautumaan.
McAuliffe vastasi yhdellä sanalla: "Hullua!"
Saksalaiset eivät tienneet, mitä hän tarkoitti,
mutta palasivat omalle puolelleen ja aloittivat taas pommituksen.
Seuraavana aamuna -
taivas kirkastui -
ja täyttyi liittoutuneiden koneista,
jotka pommittivat saksalaisia -
ja pudottivat piiritetyille amerikkalaisille tarvikkeita ja ammuksia.
He olivat yhä saarroksissa,
yhä vailla apua maan pinnalla,
mutta ainakin heillä oli ruokaa -
ja ammuksia.
Heistä oli nopeasti tulossa -
amerikkalaisen sinnikkyyden symboli.
Ardennien taistelusta puhuttiin julkisuudessa.
Tiesimme, että he pitivät Bastognea hallussaan.
Kannustimme heitä.
Tiedämme nyt, miten kauheaa se oli.
Olimme hyvin tietoisia Ardennien taistelusta,
koska tuntui siltä kuin olisimme hoitaneet -
Euroopan kampanjan jo loppuun.
Kun vastahyökkäys tuli,
se oli kuin hyökkäys koko kansakuntaa vastaan.
Ei ole helppo toivottaa hauskaa joulua -
Amerikan kansalle -
tämän tuhoisan sodan aikana.
Enkä voi toivottaa kevyin mielin hauskaa joulua -
sotajoukoillemme,
jotka ovat asemissaan ympäri maailmaa.
Kenraali Eisenhower, jonka saksalaisten hyökkäys -
oli yllättänyt siinä missä muutkin,
näki silti kriisissä mahdollisuuden.
Saksalaiset olivat hyökkäyskannalla -
ensi kertaa Normandian jälkeen.
Se tarkoitti, että he olivat alttiina -
joutua itse saarretuiksi.
Joulupäivänä, noin 50 kilometriä Bastognesta länteen,
amerikkalaiset pysäyttivät Saksan etenemisen.
Seuraavana päivänä -
amerikkalaiset tankit tunkivat Saksan linjojen läpi -
ja yhdistivät voimansa Bastognen 101. maahanlaskudivisioonan kanssa.
Miehet juhlivat myöhästynyttä joulua -
huolimatta yhä jatkuvasta pommituksesta -
ja taisteluista, joita vielä oli edessä.
FILIPPIINIT
"Teen Buddylle ja Dorisille muutaman joululahjan -
ja kirjanmerkit kaikille ystävilleni.
Äidin mielestä olisi parasta unohtaa se tänä vuonna,
mutta emme voi, pienten lasten tähden.
Äiti sanoi heille,
että Manilan ilmatorjuntatykkien tähden -
Setä Samuli pyysi joulupukkia pysymään poissa -
ja jättämään lahjat San Franciscon lapsille.
Kun miettii, miten lujasti miehet taistelevat puolestamme,
niin kai mekin tämän kestämme.
Toivoisin vain saavani vähän enemmän riisiä.
Kuvittelemme Opan ja Oman maatilallaan Kaliforniassa.
Jos he tietäisivät, miten kova nälkä meillä on,
he surisivat kovasti.
Luulen, että kun kerromme heille,
he eivät sittenkään usko."
Sascha Weinzheimer.
Isovanhemmat, joita Sascha Weinzheimer kutsui Opaksi ja Omaksi,
asuivat Kalifornian Keskuslaaksossa.
Hänen isoisänsä syytti itseään siitä,
että perhe oli vankeudessa Filippiineillä.
Kun he olivat pyytäneet päästä kotiin -
viikkoja ennen Pearl Harboria,
hän vaati, että he pysyisivät aloillaan,
varmana siitä, ettei sotaa tulisi.
Kun hän kuuli heidän jääneen vangeiksi,
hän yritti lähettää viestejä ja paketteja Punaisen Ristin kautta -
kuukausi toisensa jälkeen.
Hänen terveytensä horjui.
Isä kävelytti minut päärakennukseen iltapäivälevolle,
koska leiri suljettiin kolmeksi tunniksi...
KESKUSLAAKSO, KALIFORNIA
...päivän kuumimpaan aikaan.
Hän pysähtyi toimistolla, ja hänelle sanottiin,
että Punaisen Ristin kautta oli tullut sähke.
Se oli isoäidiltäni.
Siinä sanottiin, että isoisäni -
oli kuollut kahdeksan kuukautta aiemmin.
Saimme tiedon vasta silloin.
Hän seisoi ja itki,
ja vei minut sitten huoneeseeni.
Kaikki sanoivat,
että isoisäni kuoli kirjaimellisesti -
särkyneen sydämen takia.
Sinä iltana perhe teki parhaansa juhliakseen joulua.
He tekivät puun palmunlehvästä, joka seisoi mullalla täytetyssä peltitölkissä.
He jonottivat leirin kanttiinissa toisten vankien kanssa -
erityistä herkkupalaa.
Kaksi lusikallista hilloa ja yksi pala suklaata.
Saschasta kaikki oli herkullista,
vaikka "suklaassa oli pieniä valkoisia matoja."
Yön kuluessa -
taivaalta kuului amerikkalaisten koneiden ääni.
Pimeältä taivaalta putosi lentolehtisiä.
Jouluterveiset -
joukoilta, jotka taistelivat tietään Filippiinien halki -
kohti Manilaa.
Kohti heitä.
SAKSA TUNKEUTUU BELGIAAN JENKIT YLITTÄVÄT RUR-JOEN
Minusta tuli Sacramento Been lehdenjakaja kymmenvuotiaana.
Minulle -
sota oli pieni neliönmuotoinen kartta etusivulla.
Siinä näkyi aaltoviivoja etenemässä johonkin suuntaan.
Seuraavana päivänä ne olivat liikkuneet vähän lisää.
Nuolet osoittivat sinne ja tänne,
minne eri armeijat menivät.
Sitten, yhtäkkiä,
kartalla oli pullistuma.
Ja se meni väärään suuntaan.
Se oli Ardennien taistelu.
Mietin, mitä oli tekeillä.
Häviämmekö me nyt, kun olimme niin lähellä?
Otimme sen vakavasti,
koska linjat liikkuivat toiseen suuntaan.
"Kirjoitan tätä uuden vuoden alla,
kun länsirintamalla -
lopputulos ei vielä ole selvä.
Saksalaisten laskuvarjojoukkojen tiedetään -
hypänneen amerikkalaisten linjojen taakse -
amerikkalaisissa univormuissa. On tullut tarpeelliseksi -
vaatia kaikilta henkilöpaperit.
Mutta värillisten suhteen se on vain muodollisuus,
koska saksalaisilla ei ole värillisiä sotilaita.
Minut pysäytettiin monta kertaa,
mutta kasvoni olivat paras tunniste."
Ollie Stewart, Baltimoren afroamerikkalainen.
Menimme kokemaan jotain hienoa.
Ja yhtäkkiä koimmekin jotain -
paljon enemmän kuin olimme arvanneet.
Pelkäsimme tietysti kuollaksemme.
Burnett Miller oli Sacramentosta, ja kasvoi muutaman korttelin päässä -
Burt Wilsonin kotoa.
Hän oli sotamies 21. jalkaväen panssaripataljoonassa,
11. panssaridivisioonassa.
Hän oli yksi tuhansista amerikkalaissotilaista,
jotka komennettiin Ardenneille -
auttamaan Bastognea ja työntämään saksalaiset takaisin.
Tämä oli Millerin ensimmäinen kokemus sodasta.
Kuljimme Ranskan -
ja Belgian halki -
ja tulimme paikalle lumimyrskyssä.
Ajoneuvomme olivat lähes liikkumiskyvyttömiä.
Tankit räjäytettiin yksi toisensa jälkeen.
Näimme kuolleita tankkimiehiä -
ja loukkaantuneita tankkimiehiä kaikkialla.
Se ei ollut kaunis näky.
Häivyimme niiltä jäljiltä ja juoksimme lumen läpi -
päästäksemme suojaan.
Peräännyimme mäen päälle,
kaivoimme suojat ja vietimme yön lumimyrskyssä.
Olimme kastuneet, ja ajattelin, että emme selviäisi.
Sinä yönä satoi luoteja.
Paljon pommitusta. Todella pelottavaa.
Sitä alkaa ajatella, että mitään sen kauheampaa ei voi tapahtua -
kuin että kuolee.
Mutta oli kuolemaa kauheampia asioita.
Ardenneilla taistelu ja kuolema jatkuivat.
Se oli kylmin talvi miesmuistiin.
Monilla miehillä ei ollut talvisaappaita tai talvitakkeja.
Tuhannet menettivät sormia, varpaita tai jalat pakkaselle.
Varusteemme eivät olleet kovin hyviä.
Jalkamme olivat jäässä,
koska kengät olivat todella kehnot.
Kävimme taisteluun Ardenneilla -
samoissa päällystakeissa kuin olimme olleet Lontoossa.
Ne olivat isoja, painavia, helposti kastuvia surkeita riepuja.
Aika pian aloimme katsella -
saksalaisia vankeja ja kuolleita.
Heillä oli hienot, valkoiset, kaninkarvaiset takit, jotka olivat hyviä.
Mukavia ja lämpimiä sekä suojavärisiä.
Moraali oli korkeammalla koska muita oli läsnä.
Kunhan lumessa oli seurana toisia sotilaita,
kunhan vieressä oli joku kärsimässä,
sitä ajatteli, että jos tuo pärjää, pärjään minäkin.
Sitä vain jatkoi eteenpäin.
Kaoottisessa taistelussa -
jotkut kaupungit vaihtoivat hallitsijaa neljästi.
Siviilit piileksivät kellareissa, kun heidän kotinsa tuhottiin.
Liittoutuneiden piti ottaa haltuun alueita -
jäätynyt tuuma kerrallaan. Joskus he palasivat samaan poteroon,
jonka olivat joutuneet jättämään vain viikkoja aiemmin.
UNELMA ON OHI
Amerikkalaiset menettivät noin 1 600 miestä päivässä.
Kuolleiden joukossa olivat sotamies John Tavera Sacramentosta,
alikersantti Lester Bendt Luvernesta,
korpraali Domenic DeRosimo Waterburysta,
ja korpraali Jesse Leon Hattenstien Mobilesta.
Kuolleet ja haavoittuneet korvattiin -
tuoreilla joukoilla, enimmäkseen lukioikäisillä pojilla,
jotka oli kiirehditty peruskoulutuksen läpi.
Monet kuolivat ennen kuin upseerit edes oppivat heidän nimensä,
ja heidät korvasi uusi lasti pelokkaita vastatulleita.
Ystäväni väitti, että hänet lähetettiin Ardenneille -
kuuden viikon koulutuksella ja uuden kiväärin kanssa.
Greylap sanoi, että ellei hän olisi metsästänyt oravia koko ikänsä,
hän olisi ollut täysin hukassa.
Hän ampui saksalaisia kuin oravia,
ja siinä se.
Jotkut upseerit kielsivät ottamasta vankeja.
Amerikkalaisten joukkomurha -
Malmedyssa oli tuoreessa muistissa.
Olimme jumissa pienessä kaupungissa.
Meidän piti mennä siitä läpi,
mutta saksalaiset pysäyttivät meidät.
Emme päässeet mihinkään.
Tulta!
Lopulta tykistö -
tuhosi talot.
He antautuivat lopulta,
ja asettuivat suunnilleen riviin.
Kuten tavallista, kukaan ei tiennyt mitä oli tekeillä.
Pataljoonan komentaja oli uusi.
Hän oli vasta valmistunut West Pointista. Hän asetti heidät riviin ja sanoi:
"Haluan, että ammutte heidät."
Olin kauhuissani.
Aika monet meistä olivat.
Menin sanomaan hänelle,
että se oli vastoin kansainvälistä lakia ja ihmisyyttä.
Hyvä kaverini, jonka kanssa vietin paljon aikaa,
tarttui minuun ja sanoi: "Sekopää ampuu sinut.
Lopeta ajoissa."
Hän sai tarpeeksi miehiä ja he ampuivat ne 25 vankia.
Se oli kauhea näky.
Puhuin monen kaverin kanssa, jotka olivat ampuneet,
ja heistäkin se oli kauheaa.
Tammikuun 30. päivään mennessä vuonna 1945,
kuusi viikkoa sen jälkeen, kun saksalaisten hyökkäys alkoi,
kuusi viikkoa Ardennien taistelun alusta,
liittoutuneet olivat vihdoin vallanneet takaisin menettämänsä alueen.
Se oli länsirintaman suurin taistelu.
Yli miljoona miestä osallistui siihen.
Yhdeksäntoistatuhatta amerikkalaista kaatui.
Kuusikymmentätuhatta haavoittui, vangittiin tai katosi.
Hitlerin vedonlyönti päättyi katastrofiin.
Hän menetti 100 000 miestä -
ja lähes kaikki tankkinsa ja lentokoneensa,
eikä voinut enää korvata niitä.
Idässä Venäjän armeija -
lähestyi Berliiniä joka päivä.
He räjäyttivät ruokarekkamme.
Suuret peltipurkit,
joissa oli erilaisia ruokia,
oli asetettu noin 15 metrin välein.
Jos meihin osuisi, vain yksi tai kaksi miestä kuolisi -
sen sijaan, että kaikki olisivat yhdessä kasassa.
Kävelimme hitaasti jonossa ja avasimme pakkimme.
Isompaan osaan -
ensimmäinen kaveri pani kaksi palaa leipää.
Toinen lisäsi reilun sentin paksun palan -
paahtopaistia, joka peitti leivän.
Kolmas mies kauhoi kastiketta.
Kaikki oli hyvää.
Seuraava antoi kauhallisen -
herneitä ja porkkanoita.
Se oli kunnollista.
Se oli hyvää.
Se oli yhdellä puolella.
Lopulta pääsimme jonon päähän.
Siellä kaveri -
otti suuren kauhallisen suklaavanukasta -
ja peitti sen ihanan paahtopaistin -
joka puolelta suklaavanukkaalla.
En tiedä, onko teistä kukaan syönyt suklaavanukasta paahtopaistin päällä.
Voin sanoa, että huolimatta -
loukkauksesta, jonka -
se ihana lihanpala joutui kärsimään,
me nautimme joka palasta.
Muistan yhä suklaanmakuisen paahtopaistin.
Tammikuun 8. päivänä amerikkalainen kone oli lentänyt matalalta -
Santo Tomasin vankileirin yli Manilassa -
ja pudottanut uusia lentolehtisiä.
Nekin oli osoitettu Filippiinien kansalle.
"Kenraali MacArthur on palannut."
"Hän kertoo radion,
julkaisujen ja lentolehtisten kautta,
miten ja milloin voitte auttaa.
Pitäkää silmällä niitä neuvoja."
"Hitsi!
Ehkä voimme pian laulaa ääneen 'God Bless America' .
Ehkä voimme nähdä lippumme liehuvan.
Miten hienoa siitä tuleekaan,
kun ensimmäiset miehet tulevat portista.
Äiti sanoo, että mekin taistelimme kuin sotilaat.
Ihmisiä kuolee joka päivä nälkään.
Fred Fairman ja rva Everett kuolivat eilen.
Tämä on jo niin pian ohi.
Miten harmi, että he eivät jaksaneet enää.
Äiti painaa vain 33 kiloa.
Hän painoi ennen 67 kiloa.
Tri Allen sanoo, että hänen on pysyttävä sängyssä,
koska hän ei voi kävellä."
Kun sain oikein pahoja nälkäkohtauksia,
ne tulivat kuin aaltoina.
Sitten yritin kiinnittää huomioni muualle.
Rummutin vaikka hökkelin seinää tai metelöin -
tai menin jonnekin huutamaan,
että saisin tunteen purettua, ja sitten taas jatkoin.
Mutta lapset itkivät -
ja pitelivät kurkustaan,
tai pitivät mahastaan ja menivät äitini luo.
Oli varmaan kauheaa nähdä -
lastensa tekevän niin.
"Tammikuun 17. päivä.
Buddyn lempilausahdus on: 'Puhutaan ruoasta'
Hänellä on myös lempipuku. Hän nimittää sitä porttipuvuksi.
Hän on ottanut sen esiin joka päivä kuukauden ajan,
pannut sen vuoteensa viereen sanoen:
'Panen porttipukuni tähän, äiti,
että voin olla valmis.'
Meillä kaikilla on jotain tallessa portista menoa varten.
Kaikilla paitsi isällä,
joka on kulkenut paljain jaloin kuusi kuukautta.
Hän sanoo, ettei tarvitse portille -
kuin kaksi tervettä jalkaa, joilla kävellä.
Helmikuun 1. päivä.
Tänään Bee-täti kävi kylässä.
Hän on töissä sairaalassa.
Hänen mukaansa lääkärit odottavat seitsemän kuolevan tänään,
kaikki nälkiintymiseen."
Minulle sodan todellisia sankareita olivat he, jotka harvoin saavat mitaleita.
Lääkintämiehet.
Kun joku loukkaantuu...
JALKAVÄKI
...hän kutsuu harvoin -
kullanmuruaan tai äitiään.
Ensimmäiseksi kutsutaan lääkintämiestä.
Aina huudetaan: "Lääkintämies!"
Ja kun sen kuulee, lääkintämies tulee paikalle.
Väistellen luoteja.
Se vaatii uskallusta.
Räjähteet ovat kauheita.
Ne repivät ihmisen hajalle.
Haava ei ole siisti. Ne repivät.
Vaikea kuvitella, mitä lääkintämiehet kokivat.
He olivat paikalla -
paikkaamassa verenvuotoon kuolevia ihmisiä.
Tunnen sympatiaa heitä kohtaan.
Lääkintämiehille maksettiin 10 dollaria vähemmän -
kuin miehille, joita he pelastivat.
Monet olivat pasifisteja tai aseistakieltäytyjiä,
jotka eivät halunneet surmata, vaan olivat valmiit pelastamaan muita henkensä uhalla.
He oppivat muiden sotilaiden tapaan improvisoimaan taisteluoloissa.
Ardennien taistelussa -
he pitivät morfiinin ja plasman kalsareissaan -
estääkseen niitä jäätymästä.
Tyynellä merellä jotkut värjäsivät kypäränsä ristin vihreäksi -
ollakseen vähemmän selvä maali japanilaisille.
Ja heidän oli kaikkialla pakko tehdä kauheita päätöksiä.
Tulitaistelussa,
jos näkee jonkun haavoittuneen siten,
että hän ei voi selvitä,
hänet on jätettävä -
vaikka hän huutaisi apua,
ja on hoidettava sellaista,
jonka hengen ehkä voi pelastaa.
Se on kauhea päätös.
Täytyy ohittaa joku, joka kaipaa apua,
mutta joka ei tule selviämään.
Lääkintämiehen työ ei ole mukavaa.
Mutta se on sivistyneen elämän perusasia.
Oli haavoja, joita lääkintämiehet eivät voineet hoitaa.
Mitä sinä pelkäsit?
Kaikkea.
Mitä erityisesti?
Kuolleita.
Mitä?
-Kuolleita. -Kuolleita mitä?
Kuolleita ihmisiä. En kestänyt...
En kestänyt nähdä heitä.
En kuule.
En kestä nähdä kuolleita ihmisiä.
Sille oli monta nimeä.
Kranaattikauhu, taistelustressi, sotaväsymys.
Yksi neljästä terveyssyistä evakuoidusta -
sekä Euroopassa että Tyynellämerellä -
kärsi jonkinlaisesta neuropsykiatrisesta sairaudesta.
Armeijan suunnittelijat päättelivät, että keskivertosotilas -
pärjäisi vain 240 päivää taistelutehtävissä -
tulematta hulluksi.
Siihen mennessä -
keskivertosotilas oli tosin todennäköisesti kuollut tai haavoittunut.
ILMAHYÖKKÄYKSEN TULLEN MENE REIKÄÄN
Siihen aikaan oli paljon pin-up-tyttöjä.
Betty Grablesta oli kuva, jossa hän on uimapuvussa -
ja katsoo olkansa yli.
Se oli kuva takaapäin, ja se oli upea.
Minä ajattelin, että oma Normanini saa ikioman pin-up-kuvan.
Minulla oli punavalkoiset bikinit.
Sitä saattoi pitää matalalla,
jos uskalsi,
tai sitä saattoi pitää korkeammalla.
Puin ylleni bikinit,
ja menin takapihalle. Annoin kameran äidille -
ja pyysin ottamaan kuvan.
Halusin lähettää sen Normanille -
ja olla hänen pin-up-tyttönsä.
Hän kantoi sitä mukanaan koko sodan ajan.
Hän sai kuulla siitä paljon.
Kun hänen kaverinsa näkivät kuvan,
jotkut heistä -
katsoivat häntä, ja katsoivat taas kuvaa,
ja katsoivat taas häntä -
ja kysyivät: "Mitä hän sinussa näkee?"
Minulla oli pöydälläni kuva hänestä.
Hän oli ottanut sen Ranskassa.
Minä olin hänen kanssaan, hän minun kanssani.
Paras vitsi, jonka muistan -
sodasta...
MERIVOIMIEN LENTÄJÄ
...ei ole kerrottu vitsi, vaan nähty.
Se oli Eniwetokilla, upseerien klubilla.
Baaritiskin yläpuolella -
oli jättiläismäiset rintaliivit,
jotka oli pantu esille kuin kalasaalis.
Sen alla luki "Muista Pearl Olson".
"Helmikuun 3. päivä 1945.
Viime yönä noin viideltä -
kymmenen konettamme lensi leirin yli.
Yksi lentäjistä pudotti viestin sidottuna lentäjänlaseihinsa.
Se putosi päärakennuksen kuistille,
jolla ei ollut yhtään japsia,
ja onnekas ystävämme löysi sen.
Saimme heti kuulla mitä siinä luki.
'Juhlat voivat alkaa!
Joulu tulee tänään tai huomenna.'
Kuulimme pian aseita ja tankkeja jostain kaukaa.
Kaikki pitivät niitä japanilaisten ääninä, paitsi isä.
Hän oli varma, että ne olivat amerikkalaisia."
Vapautus oli elämäni jännittävin tapahtuma.
Suokaa anteeksi, jos itken.
Helmikuun kolmantena päivänä -
isäni vei minua päärakennukselle.
Mutta kävellessämme -
kuulimme kaukaista jyrinää.
Yleensä, kun niin kävi,
tiesimme harjaantuneiden korviemme avulla,
että isot pommikoneet olivat tulossa.
Mutta huomasimme kävellessämme,
että ääni vain koveni,
mutta koneita ei näkynyt.
Pidimme sitä outona.
Ihmiset tulivat esiin hökkeleistään.
"Onpas tämä erilaista."
Tulta!
Kuulimme, kuinka jossain ammuttiin.
Britit sanoivat, että ne olivat brittejä.
Britit tulevat! He ovat täällä!
Ja amerikkalaiset sanoivat, että ne olivat amerikkalaisia.
Me vain -
ryntäilimme edes takaisin.
Tulituksen ja metelin takia -
ihmiset vain juoksivat ympäriinsä.
Kukaan ei pysynyt aloillaan.
Tiesimme sen vasta myöhemmin,
mutta -
kello oli kolme minuuttia vaille yhdeksän illalla.
He tulivat portista läpi -
tankeillaan.
Se oli upeaa.
Ihmiset hullaantuivat.
Olisi luullut sodan loppuneen, muttei se loppunut.
Äitini oli sänkypotilaana ja painoi 33 kiloa.
Äitini sanoi aina,
että oli pidettävä jotain syrjässä sitä varten, kun meidät pelastettaisiin.
Hänellä oli puoliksi syöty huulipuna.
Minulla oli jotain muuta, ehkä sukka,
ei ollut kenkiä, joten sukan pitämisessä ei ollut järkeä.
Sisarellani oli hiuspinni.
Kun isäni kantoi äitiä -
ulos hökkelistämme, äiti huusi: "Odota!"
Isä ei ymmärtänyt miksi.
Äiti käski mennä takaisin.
Hän otti patjansa alta -
huulipunan, ja punasi huulensa.
Sitten hän sanoi: "Nyt olen valmis poikiani varten."
3 700 VAPAUTETTU MANILAN VANKILASTA
Manila, Santo Tomasin vankila.
Vangit ovat vihdoin turvassa ja kokoontuvat evakuoimista varten.
He ovat aliravittuja,
mutta jaksavat silti hakata puita laittaakseen ruokaa armeijan annoksista.
Uutisia kotoa, kolmen pitkän vuoden jälkeen.
Punainen Risti jakaa kirjeitä läheisiltä,
joista vangit eivät uskoneet enää kuulevansa.
Kun japanilaisia vartijoita vietiin leiristä,
osa lapsista juoksi perässä huutaen:
"Pankaa heidät kumartamaan!"
Neljä päivää myöhemmin -
itse kenraali MacArthur vieraili Santo Tomasissa.
Helmikuun 7. on syntymäpäiväni.
Täytin 12 vuotta.
MacArthur oli paikalla 20 minuuttia,
tervehti vankeja ja lähti.
Heti kun hän poistui, japanilaiset alkoivat tulituksen.
Monta vankia kuoli.
Monta sotilasta kuoli.
Se oli hurjaa.
Kaikkialla oli verta -
ja paareja, ja ihmiset juoksivat.
Sitä kesti kaksi päivää.
Olimme keskuskeittiössä kaksi päivää -
kunnes pesäke löydettiin.
Taistelu Manilasta kesti kuukauden.
Suuri osa kaupungista tuhoutui.
Tuhat amerikkalaista kuoli.
Myös 16 000 japanilaista sotilasta kuoli,
samoin kuin lähes 100 000 filippiiniläissiviiliä,
joko pommituksissa -
tai vetäytyvien japanilaisten surmaamina.
"Maaliskuun 8. päivä.
Majuri George Woods vei äidin, isän ja minut Manilan halki -
jeepillään katsomaan raunioita.
Olimme kuulleet, miten pahasti Manila oli vaurioitunut,
mutta emme uskoneet että niin voisi tapahtua -
ennen kuin näimme sen omin silmin.
Koko kaupungista ei ollut mitään jäljellä!
Taft Avenue, Bulevardi, kaikki oli raunioina.
Kuolleista nouseva haju oli kauhea,
ja aina kun pysähdyimme,
isoja vihreitä kärpäsiä oli kaikkialla."
Saimme Japanissa vain -
vähäisiä tietoja.
Näimme sanomalehdissä joitakin karttoja,
kun menimme myyntikojujen ohi.
SOTAVANKI
Niistä näki, että merivoimat lähestyivät, ja se rohkaisi meitä.
Mutta meitä mietitytti silti,
miten pääsisimme sieltä pois.
Glenn Frazier, Ft. Depositista, Alabamasta,
oli yksi liittoutuneiden 168 000 vangista,
jotka yhä olivat japanilaisten hallussa.
Hänet oli vangittu Filippiineillä -
Bataanin kaatumisen jälkeen keväällä 1942.
Frazier oli ollut niin varma kuolemastaan,
että heitti tuntolevynsä joukkohautaan,
jotta kun ne löydettäisiin -
hänen vanhempansa tietäisivät, mitä hänelle oli tapahtunut.
Nyt kun Filippiinit oli vallattu takaisin,
amerikkalaisjoukot löysivät haudan.
He löysivät tuntolevyt, jotka heitin hautaan.
Heillä oli todiste siitä, että olin haudassa.
He ottivat tuntolevyt,
ja armeijan edustaja meni isäni ja äitini luo -
näyttääkseen heille levyt ja sopiakseen vakuutusmaksusta.
Isäni sanoi: "Jos otan ne 10 000 dollaria -
eikä hän olekaan kuollut, mitä sitten tapahtuu?"
Mies sanoi, että rahat pitäisi maksaa takaisin.
Isäni käski pitämään rahat.
"Jos joku selviää sieltä takaisin,
niin minun poikani.
Ja jos hän on kuollut, palaan sitten asiaan -
ja otan ne 10 000 dollaria."
KOLMEN SUUREN KONFERENSSI KRIMILLÄ
Historiallinen Jaltan konferenssi on saavuttanut sopimuksen,
joka muovaa maailman tulevaisuutta.
Kolme suurta vahvistaa Atlantin julistuksen.
He kutsuvat menettelyä...
Helmikuun 4. päivä 1945.
Sascha Weinzheimerin ja hänen perheensä vapautuksen jälkeinen päivä.
Kolme suurta, Yhdysvaltain presidentti Franklin Roosevelt,
Ison-Britannian pääministeri Winston Churchill,
ja Neuvostoliiton päämies Josif Stalin -
tapasivat Jaltassa Mustanmeren rannalla.
Neuvotteluissa luvattiin pitää vapaat vaalit sodan jälkeen -
Neuvostoliiton valtaamissa Itä-Euroopan maissa,
ja Saksa ja Itävalta aiottiin jakaa kolmeen miehitettyyn alueeseen.
Mutta Saksa piti ensin päihittää.
Natsit yrittivät edelleen vahvistaa armeijaansa -
itärintamalla.
Stalin halusi -
amerikkalaisten ja britti-ilmavoimien apua pysäyttääkseen heidät.
Neuvostoliiton johtaja halusi ilmahyökkäyksiä -
rautatieasemille ja ratapihoille,
jotka olivat usein kaupunkien keskustassa.
Dresden oli ensimmäinen kohde.
Kaunis vanha kaupunki Elbe-joen rannoilla,
jonka läpi Saksan vahvistusjoukkojen sanottiin kulkevan itään.
Helmikuun 13. ja 14. päivä 900 britti- ja amerikkalaiskonetta -
iski Dresdeniin kahdessa aallossa.
Ne pudottivat palopommeja tarkoituksenaan sytyttää tulimeri.
Se onnistui.
Ainakin 35 000 siviiliä paloi tai räjäytettiin,
tai he tukehtuivat kellareissa ja pommisuojissa.
Pommitus jatkui. Sillä tähdättiin öljylaitoksiin,
puolustustehtaisiin, teihin ja rautateihin -
sekä kaupunkeihin.
Pforzheim, Würzburg,
Essen, Dortmund, Potsdam.
Pelkästään maaliskuussa -
liittoutuneiden koneet pudottivat 185 640 tonnia pommeja -
Saksaan.
Enemmän kuin yhtenäkään toisena sotakuukautena.
Seuraavan kuun puolivälissä -
ilmavoimien päälliköt seisauttivat hyökkäykset.
Kohteet olivat loppuneet.
Siihen mennessä 593 000 saksalaista siviiliä -
oli kuollut liittoutuneiden pommeihin.
Suuri osa oli naisia.
Yli 100 000 oli lapsia.
"Helmikuun 15. päivä, 1945.
Kun John Bosch oli perjantaina Luvernessa,
hän sattui laskemaan kultaiset tähdet -
sotasankaritaulussa.
Hän sanoi, että tähtiä oli jo 20.
Hän ei tiennyt,
että 21. tähti olisi hänen poikansa -
nimeä vastapäätä.
JOHN BOSCHIN POIKA, STEEN
Korpraali Everett Bosch sai surmansa Luzonilla."
Boschille ojennettiin hänen poikansa kuolemasta kertova viesti -
hänen tullessaan kotiin samana iltapäivänä.
Al McIntosh, Rock Country Star-Herald."
Se oli helmikuun 22. päivä vuonna 1945.
Siinä vaiheessa toimin keskiaikaisessa linnassa,
joka oli Ruhr-joen varrella -
noin neljän kilometrin päässä rannasta.
Minulla oli paikka linnan salissa -
karttoineni ja puhelinlankoineni.
Taistelulentäjä Quentin Aanenson Luvernesta -
ei käynyt enää lennoilla.
Hänet oli ylennetty kapteeniksi, ja hän koordinoi -
ilmaiskuja suhteellisten turvallisesti maan pinnalta.
Pidin yhteyttä koneisiin,
ja pyyntöjä satoi juuri sillä hetkellä,
kun yhtäkkiä -
linnan seinässä olevasta aukosta -
tuli 88 tai 105 millin tykinammus.
Se räjähti noin kymmenen metrin päässä minusta.
Olin itse osittain suojassa räjähdykseltä -
koska siinä oli kivipylväs,
mutta räjähdys vei toiselta sotilaalta pään.
Hän oli alle viiden metrin päässä minusta.
Verta, kudosta, aivoja, kaikkialla minun ja karttojeni päällä.
Muistan, että se aiheutti sekasortoa,
mutta koneet olivat ilmassa ja parhaillaan -
syöksymässä, joten oli pakko jatkaa töitä.
Kuollut mies kannettiin ulos,
samoin kuin pari haavoittunutta.
Kun jatkoin vielä työtäni -
ja kerroin koneille kohteita,
joku tuli siivoamaan aivojen jäänteet hiuksistani -
ja nahkatakistani ja kartoiltani,
ja jatkoimme töitä.
UUTISET
B-29:T LENTÄVÄT TOKION YLLÄ
B-29-koneet lähtevät kohti Tokiota.
Jättiläismäiset pommittajat, joiden kantama on yli 8 000 kilometriä,
matkaavat nyt nopeasti Saipanista 2 400 kilometriä -
kohteeseensa -
käynnistääkseen täysimittaisen ilmasodan Japania vastaan.
Liittoutuneiden suunnittelijat toivoivat, että pommitus,
jollainen raunioitti saksalaiset kaupungit -
tuhoaisi japanilaisten vastustuskyvyn -
ja auttaisi välttämään verisen maihinnousun,
joka muuten vaikutti väistämättömältä.
Amerikkalaiset B-29:t ylsivät nyt vihollisen kotimaahan -
Saipanilta ja Tinianilta.
Suunnilleen puolivälissä matkaa -
oli pieni saari nimeltä Iwo Jima.
Se oli outo paikka,
vain 20 neliökilometriä kiviä ja tuhkaa.
Siellä haisi rikiltä eikä siellä ollut turvallista juomavettä.
Mutta siellä oli kiitorata, josta japanilaiset hävittäjät -
nousivat häiritsemään amerikkalaisia pommikoneita,
kun ne lensivät kohteisiinsa.
Amerikkalaiset komentajat halusivat vallata saaren.
Sitten siitä saisi suojapaikan vioittuneille pommittajille.
Yhteensä 72 päivän ajan -
amerikkalaiset pommittivat Iwo Jimaa -
ja sen puolustajia yli 6 000 tonnilla räjähteitä.
Sen jälkeen seurasi kolme päivää merivoimien tykitystä.
Helmikuun 19. päivän aamuna vuonna 1945 -
merijalkaväki lähti kohti saarta.
Useimmat olivat maihinnousun veteraaneja.
Saipan, Tinian, Peleliu.
Ensimmäiset kolme aaltoa eivät kohdanneet vastustusta.
Jotkut ajattelivat, että ehkä tämä olisi erilainen kerta,
että kerrankin alun pommitus -
oli tuhonnut saaren puolustuksen.
Ei se ollut.
Noin 21 000 japanilaista sotilasta odotti amerikkalaisia -
läpitunkemattoman tunneli- ja bunkkeriverkoston sisällä.
Kun neljäs aalto lähestyi rantaa,
vihollinen avasi tulen.
Kersantti Ray Pittman Mobilesta oli paikalla.
Iwo Jimaan mennessä -
olin ryhmänjohtaja.
Katsoin aina ympärilleni ja mietin -
montako miestä menettäisin.
Emme tienneet, että siitä tulisi niin kauheaa.
Maurice Bell on myös Mobilesta.
Hän seurasi taistelua USS Indianapolisin kannelta.
Asetuin sinne kiikarien kanssa -
ja seurasin merijalkaväen toimia.
Näin, kuinka tankit menivät ylös.
Ne tulivat alas rannalle.
Joukko miehiä meni tankin taakse.
Tankit saattoivat heidät ylös.
Tietyissä kohdissa -
he hyppäsivät reikiin.
Tankki kääntyi, palasi alas ja saattoi lisää miehiä ylös.
Yhtenä päivänä näin jonkun, luullakseni merijalkaväen sotilaan,
joka oli vain lyhyen matkaa rannasta.
Hänen liekinheittimensä oli päällä. Päivä oli kuuma.
Yhtäkkiä hän lopetti, kääntyi -
ja käveli veden rajaan, otti liekinheittimen pois,
riisuutui,
asetteli vaatteensa liekinheittimen päälle -
ja meni uimaan.
Hän ui noin 30 tai 40 minuuttia.
Sitten hän palasi, pukeutui,
otti liekinheittimensä ja palasi sotimaan.
Hän arveli kai joutuvansa joka tapauksessa tapetuksi,
joten yhtä hyvin saattoi vähän nauttia ja viilentyä.
MERIJALKAVÄKI
KÄY KOVIMMAN TAISTONSA
Kiitorata on vallattu, ja hyökkäys jatkuu.
Japanilaiset ovat tulleet esiin.
Merijalkaväki siirtyy eteenpäin taistossa,
joka on pahempi kuin yksikään Tyynellämerellä taisteltu.
Iwo Jima on ensimmäisen 15 päivän aikana vaatinut 2 050 amerikkalaisen hengen.
Ja taistelua käydään yhä!
Taistelua jatkui lähes kuukauden ajan,
ennen kuin amerikkalaiset valtasivat saaren.
Japanilaiset menettivät koko tukikohdan.
He eivät olleet aikoneetkaan antautua.
Heidän tehtävänsä oli tappaa mahdollisimman monta amerikkalaista -
ennen kuin heidät itsensä tapettaisiin.
Amerikkalaisia kuoli 6 821.
Viisi kertaa enemmän kuin Guadalcanalissa tai Saipanissa.
Kuolleiden joukossa olivat sotamies David Harris Lavernesta,
korpraali John B. Zwanch Waterburysta,
sotamies Zera Richards Sacramentosta -
ja kersantti James Albert Chambliss Mobilesta.
Iwo Jimalla taistelleille myönnettiin -
kaksikymmentäseitsemän kunniamitalia.
Kolmetoista niistä oli myönnettävä kuoleman jälkeen.
Yhdestä yksiköstä kaatui niin monta miestä,
että sille annettiin nimeksi "Röntgenkomppania".
Ray Pittmanin ryhmän 16 miehestä -
vain hän itse ja kaksi muuta selvisivät.
Se, mitä koin sodan jälkeen...
Unet ja kaikki muu...
Ne tuntuivat tosilta.
Mutta -
sitä on todella -
vaikea selittää,
miltä tuntuu, koska minä palasin kotiin,
menin naimisiin, perustin perheen ja elin onnellisen elämän.
Mutta niin monet heistä -
jättivät verensä Iwo Jiman hiekkaan,
ja Saipanille ja Tinianille, eikä heillä ollut siihen tilaisuutta.
Kun Iwo Jiman kiitorata oli heidän käsissään,
amerikkalaiset olivat askelen lähempänä japanilaisten kotimaata.
Amerikkalaiset pommikoneet saattoivat hyökätä, miten halusivat.
UUSINTA PALOPOMMIA KÄYTETTY
TOKION HYÖKKÄYKSISSÄ
Uusi amerikkalainen palopommi,
joka on tuhonnut Tokiota liekeillään.
Näin sitä kokeiltiin,
palava pyyhkäisy lähes kiinteää bensiiniä.
Se on uusi palava materiaali,
vastakehitetty tavallisen bensiinin muoto,
kiinteytetty niin,
että se räjähtää vulkaanisella voimalla.
VAIN ALKUA
Maaliskuun 9. päivä 1945 -
palopommit tulivat Japaniin.
Kolmesataakolmekymmentäneljä B-29-konetta lensi matalalta Tokion yli -
ja pudotti satoja tuhansia 30-kiloisia napalmpommeja.
Kaupungin 40 neliökilometriä -
oli rakennettu enimmäkseen männystä ja paperista ja bambusta.
Se loimahti liekkeihin.
Ehkä 100 000 ihmistä kuoli.
Yli miljoona jäi kodittomaksi.
Seuraavan kymmenen päivän aikana amerikkalaiset iskivät -
Nagoyaan, Osakaan,
Kobeen ja uudestaan Nagoyaan.
Vielä 50 000 ihmistä sai surmansa.
Kun pommitus alkoi alueellamme,
sitä tapahtui ensin ehkä kerran kahdessa viikossa.
Sitten ehkä kerran viikossa, ja sitten useammin.
Useimmat alkoivat öisin B-29-koneiden johdolla.
Niiden äänen erotti,
ja yhtäkkiä kuuli Zerot ilmassa -
ja kuinka ne yrittivät ampua pommikoneet alas.
Näimme joitakin tulia kauempaa.
Se oli meille kuin peliä.
Olimme iloisia.
Kolmannes alueesta paloi.
Noin 300 japanilaista kuoli keskuudestamme.
Omat parakkimme paloivat.
Kun olimme Filippiineillä, olimme heille kuin rottia,
ja meidän B-29:mme tekivät heistä rottia Japanissa.
Tiesimme, että amerikkalaiset lähestyivät.
He sanoivat myös,
että jos amerikkalaiset astuisivat maihin,
meidät sotavangit ammuttaisiin,
ja että kuka tahansa vartija saisi luvan ampua.
Amerikkalaiset B-29:t jatkoivat japanilaiskaupunkien pommittamista.
Yli kahdeksan miljoonaa ihmistä -
pakotettiin kodeistaan.
Ilmavoimat painatti pamfletin, joka oli suunnattu lentäjille,
joita siviilien surmaaminen olisi voinut kiusata.
"Koko väestö -
on sotilaskohde,
koska Japanin hallitus on käskenyt kaikki miehet ja naiset -
värväytymään vapaaehtoisiin puolustusjoukkoihin."
"Meille -
ei ole siviilejä."
Olin vapaaehtoisena Punaisen Ristin kanttiinissa.
Se oli rautatieasemalla.
Ruokimme pojat, jotka tuotiin siitä junilla.
Kannoimme päämme päällä leipätarjotinta,
ja toinen tyttö kantoi donitsitarjotinta,
ja kolmas kahta kahvikannua -
ja neljäs kuppeja.
Kuulimme eräänä iltana, että juna oli tulossa.
Lähdimme siis paikalle.
Kävelimme joukkojenkuljetusjunan kylkeä,
kun yhtäkkiä kuului kauhea hihkaisu -
ja sotilaat alkoivat virrata ulos junasta.
Minä heitin leipäni pois ja juoksin.
Donitsityttö heitti donitsinsa ja juoksi.
Mutta kahvityttöparka jäi kiinni.
Ne sotilaat olivat vasta palanneet Iwo Jimalta.
Heidät oli lastattu laivoihin ja päästetty maihin New Orleansissa -
matkalla Parris Islandille.
Me olimme ensimmäiset amerikkalaistytöt,
joita he olivat nähneet.
He olivat päättäneet saada suudelman.
Me juoksimme lujaa kanttiiniin,
paiskasimme oven kiinni,
panimme sen lukkoon ja menimme tiskin alle piiloon -
ja vapisimme siellä.
Upseerit ja sotilaspoliisi tulivat paikalle,
ja he saivat miehet lopulta takaisin junaan.
Me pysyimme aloillamme -
kunnes juna lähti eteenpäin.
Kun palasimme kotiin, ystäväni -
nimeltä Polly, joka kantoi kahvin.
Pollyn äiti kysyi:
"Mitä te tytöt teitte tänään?"
Polly vastasi, että ilta oli ollut ihan tavallinen.
"Kuinka sinulla sitten on mustia kädenjälkiä -
joka puolella takkiasi?"
Oli pakko kertoa,
että Pollya oli suudeltu ties kuinka monta kertaa -
ennen kuin hän pääsi pakoon kanttiiniin.
Hänen äitinsä ei ollut vihainen. Hän vain nauroi ja sanoi,
että voisimme mennä seuraavana lauantaina uudestaan.
"Teette hyvää työtä."
Tulta!
Saksan armeija oli lyöty,
eikä vain Ranskassa, vaan myös muualla.
Venäjä rökitti heitä -
toiselta suunnalta.
Se ei ollut helppoa,
mutta oli selvää, että heidät päihitettäisiin.
Tulta!
He olivat kypsää kauraa.
Tiesin, että voittaisimme sodan.
Kunhan jää suli ja kevät tuli,
saimme hyökkäysmielialan takaisin.
Me voittaisimme.
Vuoden 1945 maaliskuun puoliväliin mennessä -
sadat tuhannet amerikkalaiset ylittivät Reinin -
ja jatkoivat natsi-Saksan sydämeen.
Kun George Patton armeijoineen ylitti joen lähellä Frankfurtia,
hän pysähtyi keskelle ponttoonisiltaa.
Hän oli aina halunnut "kusta Reiniin".
Ja niin hän teki, miestensä nähden.
Sitten Patton kuuli, että hänen vävynsä,
joka oli jäänyt vangiksi kaksi vuotta aiemmin,
oli sotavankileirillä lähellä Hammelburgia.
Se oli noin 65 kilometriä Saksan linjojen takana,
mutta Patton ei välittänyt.
Hän lähetti iskuryhmän.
Kuusitoista tankkia, 27 puolitelavaunua ja 300 miestä -
lähti vapauttamaan hänen tyttärensä miestä.
Sillä välin vankileirillä -
vangit olivat kuulleet,
että amerikkalaiset ylittivät Reinin,
ja uskoivat olevan vain ajan kysymys,
kunnes heidät vapautettaisiin.
Tom Galloway, joka oli pakotettu antautumaan -
Ardennien taistelun varhaisvaiheessa oli vankien joukossa.
SOTAVANKI
Mistään ei jaksanut innostua kauheasti,
sillä oli liian nälkä.
Nälkä oli etummaisena -
kaikkien mielissä, koska aina oli nälkä.
Laihduin noin 20 kiloa muutamassa kuukaudessa.
Koko ajan oli kylmä.
Elin kolme kuukautta ottamatta vaatteitani kertaakaan pois.
Sitä vain pysyi pukeissaan 24 tuntia päivässä.
Saappaat vain otettiin pois -
ja solmittiin kiinni sänkyyn yöksi,
koska muuten ne olisi varastettu.
Vänrikki Herndon Inge oli myös Mobilesta.
Hänetkin oli otettu kiinni Ardenneilla.
Kun olin Hammelburgissa,
kuulin, että toisessa parakissa oli vanki -
Alabamasta, joten etsin hänet käsiini.
Laiha, likainen kaveri tuli sanomaan,
että oli kuullut minun olevan Mobilesta.
Hän oli -
Herndon Inge, jota me kutsuimme nimellä "Wanky".
Kasvoimme -
kahdeksan korttelin päässä toisistamme.
Hän tunsi veljeni ja sisareni. Olemme olleet hyviä ystäviä siitä lähtien.
Maaliskuun 27. päivä Pattonin iskuryhmä saavutti vankileirin.
Kaikki juhlivat sitä,
että meidät vietäisiin kunnon ruoan ääreen.
Sitten joku alkoi ampua.
Sekasorron keskellä Pattonin vävyyn osui,
ja hänet vietiin leirin sairaalaan.
Hän oli haavoittunut liian vakavasti siirrettäväksi.
He sanoivat, että heidän oli lähdettävä,
ja että saimme lähteä jos halusimme.
Jotkut palasivat vankilaan ja jotkut lähtivät.
Minä lähdin kahden muun kanssa.
Yli 1 200 amerikkalaista lähti leiriltä,
mutta ajoneuvoja oli vain 250:ttä varten.
Tuhannet saksalaiset ympäröivät heidät.
Vapautetut vangit hajaantuivat.
Suurin osa, mukaan lukien Herndon Inge, saatiin kiinni saman tien.
Mutta Tom Galloway kavereineen pääsi pakoon -
ja yritti jatkaa amerikkalaisten linjoille jalkaisin.
Olimme kävelleet maatilan ohi.
Siellä oli latoja, navetoita ja pieni kappeli.
Minä sanoin heille...
Silloin oli pitkäperjantai,
perjantai ennen pääsiäistä.
Se tienoo Saksasta,
Baijeri, oli enimmäkseen katolista seutua.
Luulin, että kaikki olivat katolisia.
Sanoin, että kello kolmelta pitkänäperjantaina -
kaikki ovat kirkossa. Ehdotin, että menisimme -
edellisyönä näkemäämme navettaan -
suojaan huonolta keliltä.
Juoksimme pellon halki niin lujaa kuin pääsimme,
ja suoraan sisään navettaan.
Taisimme osua Baijerin ainoan -
protestanttiperheen tiluksille.
He olivat kaikki navetassa.
Siinä vaiheessa onnemme kääntyi.
Pian Tom Galloway oli myös palannut piikkilanka-aidan taakse.
Hänen ja Herndon Ingen -
piti odottaa vapautumista uudestaan.
"Luverne, Minnesota, maaliskuun 29. päivä 1945.
Monet palveluksessa olevat ovat maininneet,
että haluavat kuulla, kuinka kotona sujuu.
Rakas sakki...
Kun sanomme, että kevät on tullut,
pitäisi voida vain sulkea silmät -
ja kuvitella, miltä kaikki näyttää.
Tiistai-iltana kaikkialla Luvernessa -
ihmiset tekivät pihatöitä.
Nurmikot vihertävät jälleen,
ja kotien reunustoilla kukkapenkit vihertävät myös.
Maanviljelijät palailevat pelloilleen."
Vuoden 1945 maaliskuun loppuun mennessä -
amerikkalaiset joukot kokoontuivat seuraavaa -
Tyynenmeren kohdetta varten.
Suuri, tiuhaan asuttu Okinawan saari.
Britit olivat vallanneet takaisin Mandalayn Burmassa.
Venäläiset olivat 80 kilometrin päässä Berliinistä.
Mutta Hitler kehotti yhä kansaansa vastustamaan,
ja Japania hallinneet militaristit kehottivat -
jokaista miestä, naista ja lasta taistelemaan kuolemaan saakka -
amerikkalaisten maihinnousua vastaan.
"Tämä aamu alkoi isolla virheellä,
kun yli-innokas radiotoimittaja -
sai ajatuksen, että voitto julistettaisiin muutaman minuutin kuluessa.
Toden sanoakseni -
se ei aiheuttanut suurtakaan intoa kotikadulla.
Voitonpäiviä on ennustettu ennenkin,
ja sitten toivo on romuttunut,
joten väki on päättänyt odottaa -
ja jatkaa töitä, kunnes voitto on täysin varma.
Älkääkä luulko, että kotipuolella ajatellaan -
kaiken sujuvan kuin tanssi.
SOTAMIES MILO EMERY KAATUNUT
He tietävät, että taisteleminen on raakaa ja kallista,
ja että moni hyvä mies on menetetty voitonjanoisissa kampanjoissa.
PUNAINEN RISTI YLI TARPEEN
Toivomme ja rukoilemme, että taistelu -
on armollisen lyhyt."
Al McIntosh, Rock Country Star-Herald.
YLI KUUSITOISTA MILJOONAA AMERIKKALAISTA
PALVELI SODASSA.
HE TULIVAT ERI PUOLILTA, JA JOKAISELLA OLI TARINA KERROTTAVANA.
Ray Pittmanin kanssa Iwo Jimaan päätyivät myös -
Bill Lansford ja Pete Arias, merijalkaväkeä Kaliforniasta.
He olivat taistelleet Tyynellämerellä vuodesta 1942.
Heidän sissiryhmänsä, Carlson's Raiders, oli hajotettu.
Viidakossa toimineet menetelmät -
jotka sopivat Guadalcanaliin ja Bougainvilleen eivät sopineet Iwo Jimalle.
Kun nousimme maihin, näin heti ensimmäiseksi -
joukon haavoittuneita, jotka tulivat meitä kohti.
Heitä kannettiin, ja he olivat aivan veressä.
Ei näyttänyt hyvältä.
Meteli oli huumaava ja lannistavaa.
Se oli pahinta, mitä olen koskaan kokenut.
MERIJALKAVÄKI
Ajattelin, että minussa on jotain vialla.
En ollut varma selviänkö siitä vai en.
Nuoremmat yrittivät -
kaivaa suojia tulituksen alla.
Eivät he tienneet paremmasta.
Me, jotka olimme olleet kahdessa tai kolmessa taistelussa -
kirjaimellisesti tartuimme heitä niskasta -
ja käskimme heidät liikkeelle.
Ammukset osuivat aivan kohdalle.
Luulin tulevani hulluksi.
Ajattelin, että olen ollut täällä liian kauan.
En jaksa tätä enää.
Sillä välin Pete Ariasin yksikkö oli pysähtynyt japanilaisten -
taukoamattoman tulituksen tähden.
Sanoin tyypille nimeltä Danford,
että ehkä voisimme tehdä asialle jotain.
Ryömimme sinne,
mistä meitä ammuttiin,
ja tuhosimme sen.
Paluumatkalla...
MERIJALKAVÄKI
...sain osuman jalkaan.
Ja Danford kuoli.
Aika pian toinen sotilas tuli paikalle. Hän ei ollut meidän ryhmästämme.
Hän kysyi, oliko minusta pidetty huolta. Vastasin, etten tiennyt.
Hän pyysi saada tutkia minut.
Minun piti nousta ja käydä makaamaan,
ja hän oli siinä.
Hän antoi morfiinia,
ja tiesin, ettei sitä voisi sitoa,
koska isoja haavoja oli joka puolella.
Sitten kuulin uuden ammuksen tulevan.
Sotilas heittäytyi Ariasin päälle suojellakseen häntä.
Miesparka, häneen osui täydellä voimalla,
ja hän kuoli siihen paikkaan.
Muistan hänet aina.
Mietin, kuka hän mahtoi olla.
Sekä Arias että Lansford selvisivät Iwo Jimalta -
ja pääsivät lopulta kotiin.
Sodasta jäi eniten tunne,
kuin täyttymyksen tunne,
helpotus siitä, että se oli ohi,
eikä mitään sen kaltaista tarvitsisi tehdä enää.
Mutta tunsin myös veljeyttä niiden kanssa,
jotka olivat olleet palveluksessa.
Meistä oli tullut erillinen kokonaisuus -
kuin heistä, jotka olivat siviilejä.
Tunsimme olevamme oma sakkimme.
Olimme kaikki tehneet, mitä oli käsketty,
ja suurinta osaa kuvattiin sankareiksi.
Emme me olleet sankareita.
Olimme vain paikalla -
ja teimme sen, mikä täytyi tehdä.
Tekstitys: Aino Tolme